Ночью Емеля увидел странный сон. Как будто его карман битком набит волшебными конфетами, он раздаёт их всем встречным людям и спрашивает их, как найти Тяпу. И все сразу улыбаются и показывают в одном направлении, говоря: «Там, в парке». Емеля и сам это знает, и вот уже стоит у ворот парка, и читает табличку, на которой вспыхивает надпись: «Тяпа». Рядом появляется старушка, которую Емеля тоже угощает. Она говорит:
– Ты, оказывается, вовсе не мечтательный и не задумчивый, а очень сообразительный и целеустремлённый. И все тайны ты умеешь разгадывать.
Емеля отвечает:
– Нет, не умею. Где же Тяпа?
– Как где? – улыбается старушка и обводит кругом рукой. – Вот она.
Емеля оглядывается вокруг, но никого не видит. И… просыпается.
Как только он сообразил, что это был сон, то сразу же быстренько закрыл глаза опять – а вдруг сон продолжится? Но хитрость не удалась. Не умеет человек управлять своими снами! Если уж проснулся, то вернуться в сон не получится.
Емеля обвёл комнату взглядом, просыпаясь окончательно, и почувствовал: он не очень-то расстроен, что не досмотрел сон до конца. Какое-то хорошее настроение осталось в нём после пробуждения! Наверное, оттого, что старушка назвала его сообразительным и целеустремлённым. Эти слова произносил иногда и папа, но совсем другим тоном, словно высказывая пожелание.
– Ты, Емеля, можешь быть и сообразительным, и целеустремлённым, но для этого надо прилагать усилие, – говорил он. – Небольшое усилие – и в человеке проявляются все лучшие качества. В твоём возрасте уже надо потихонечку и самому себя воспитывать.
Не такой уж и возраст, вздыхал про себя Емеля. Десять лет – это совсем мало. И не очень-то он понимал, как это – прилагать усилия… Брать себя руками и усаживать, например, за учебники? К тому же он привык, что все его считают созерцательным и мечтательным. Надоело это, правда, до чёртиков! Надоело слышать и про Емелю на печке, и про щуку, которая исполняет все желания…
– Ничего, – пробормотал он, неизвестно к кому обращаясь. – Не понадобятся никакие щуки. И усилия мы приложим, если надо будет, и всё получится.
Как будто спорил с кем-то! И в этом споре заранее чувствовал себя победителем. От этого и настроение становилось каким-то весёлым. Бодрым, во всяком случае.
Это и мама с папой заметили, когда Емеля пришёл в кухню.
– Доброе утро! Что-то хорошее снилось? – в один голос произнесли они.
Наверное, ожидали услышать какой-нибудь невероятный сон о собаке. Емеля пожал плечами:
– Да так, ничего не помню.
	Уночі Омелько бачив дивний сон. Ніби його кишені ущент наповнені чарівними цукерками, він роздає їх усім людям, кого зустрічає,  й питається в них,  як знайти Тяпу. Й усі одразу всміхаються й показують в одному напрямку, кажучи: «Там, у парку». Омелько й сам це знає, й от вже стоїть біля паркової брами й читає табличку, на котрій яскравіє напис «Тяпа». Поруч з’являється старенька, котру Омелько теж пригощає. Вона каже:
- Ти, виявляється, геть не замріяний, та й не задумливий, а дуже кмітливий і цілеспрямований. І всі таємниці ти вмієш розгадувати.
Омелько відповідає:
-	Ні, не вмію. Де ж Тяпа?
-	Як де? – всміхається старенька й обводить навколо рукою. – Ось вона.
Омелько озирається навколо, та нікого не бачить. І… прокидається.
Щойно він зметикував, що то був сон, одразу ж швиденько закрив очі знову – а раптом сон продовжиться? На хитрощі не вдалися.
Не вміє людина керувати своїми снами! Як вже прокинувся, то повернутись до сну не вийде.
Омелько обвів поглядом кімнату, прокидаючись остаточно, й відчув: він не дуже вже й засмутися, що не додивився сон до кінця. Якийсь добрий настрій лишивсь у ньому після пробудження!
Мабуть тому, що старенька назвала його кмітливим і цілеспрямованим. Ці слова вимовляв часом і тато, та геть іншим тоном, ніби висловлюючи побажання.
-Ти, Омельку, можеш бути і кмітливим, і цілеспрямованим, та для цього потрібно докласти зусиль, - казав він. – Невеличке зусилля – й у людини проявляються всі найліпші риси. У твоєму віці треба вже потрошечку й самому себе виховувати.
Не такий вже й вік, зітхав сам до себе Омелько. Десять років – це зовсім мало. Й не дуже він розумів, як то – докладати зусиль… Брати себе в руки й висаджувати, наприклад, до підручників? До того ж він вже звик, що всі його вважають мрійливим, схильним до споглядання. Остогидло це, правда, до чортиків! Остогидло слухати й про Омелька на печі, й про щуку, що виконує всі бажання…
- Нічого, - пробурмотів він, не знати до кого звертаючись. – Не знадобляться жодні щуки. І зусиль ми докладемо, як буде треба, і все в нас вийде.
Мов сперечався з кимось! І у цій суперечці зарані почувався переможцем. Від цього й настрій ставав якимось веселим. Бадьорим, в усякому разі.
Це й мама з татом помітили, коли Омелько прийшов до кухні.
- Доброго ранку! Щось хороше снилося? – в один голос мовили вони.
Певне, очікували почути якийсь неймовірний сон про собаку.
Омелько стенув плечима:
- Та так, нічого не пам’ятаю.

//Примітка перекладача. Враховуючи вік читачів від 6 років, наполягаю на доречності перекладу імені головного героя, українська малеча краще знає казку саме про Омелька й щуку.